INTRODUCERER ALISTAIR COOKE
ANERKENDT JOURNALIST OG KOMMENTATOR
Det er en sand historie.
Hvor ofte har man set det udsagn i begyndelsen af en film?
Det betyder nogle gange, der var en mand ved navn Napoleon,
men enhver lighed mellem det, han gjorde i sit liv, og det, han vil gøre i filmen,
er ganske tilfældig.
Det er en sand historie
om en sød og temmelig forvirret ung husmor,
der i 1951, i sin hjemby i Georgia,
pludselig skræmte sin mand ved ikke at opføre sig som normalt.
Det er der intet enestående i. Alle har humørsvingninger.
Vi har alle en hemmelig trang til at opføre os som en person, vi beundrer.
En forfatter har sagt, at inde i enhver fed mand kæmper en tynd mand for at komme ud.
I en bogstavelig og skræmmende forstand
var der inde i denne ærbare kvinde
to forskellige personligheder, der kæmpede om at dominere hendes personlighed.
Hun havde det, man kalder "personlighedsspaltning",
noget, alle psykiatere har læst om og meget få har set.
Bestemt ikke dr. Thigpen og dr. Cleckley på medicinsk fakultet i Georgia,
der en dag blev konfronteret med en kvinde, der have en personlighed mere end dr. Jekyll.
Deres redegørelse blev indgivet til det amerikanske psykiatriske forbund i 1953,
og det er en klassiker i psykiatrisk litteratur.
Så denne film behøvede ingen hjælp fra en fiktionsforfatter.
Sandheden var utrolig nok.
Alle de hændelser, I får at se, skete for pigen, som de kaldte Eve White,
og meget dialog er taget fra de medicinske optegnelser fra ham, vi kalder dr. Luther.
Det er den 20. august, 1951.
Kom ind.
- Mrs White? - Ja, frue.
- Dr. Luther. - Ja?
Mrs White er her. Damen, dr. Watkins skrev til dig om.
- Vil du bede hende komme ind? - Ja, doktor.
Gå bare ind.
Goddag.
- Kom ind. Sæt dig her. - Tak.
Mr White.
Lad mig se.
Tak.
Dr. Watkins er en gammel ven. Hvor længe har I kendt ham?
Han er vores læge.
Han er en meget dygtig mand.
Han siger, du har haft nogle frygtelig slemme hovedpiner.
Ja, rædsomme.
- Og nogle anfald? - Ja, sir.
Hvilke slags anfald?
Det ved jeg ikke. Jeg er ikke sikker.
Hvad sker der, når du får et?
Det er det der amnesi.
Amnesi betyder hukommelsestab. Er det, hvad der sker for dig?
Ja, det må det være.
- Hvor ofte forekommer det? - Nogle gange to gange om ugen.
- Og hovedpinerne? - Det samme.
- Forekommer de på samme tid? - Ja, sir.
Først fårjeg en rædsom hovedpine, og så fårjeg et anfald.
Besvimer du eller noget i den stil?
Nej, jeg besvimer ikke. Det er mere som...
Forleden legede jeg ude i baghaven med Bonnie,
og pludselig fikjeg en voldsom hovedpine, og det næste, jeg var klar over,
altså næste gang jeg var bevidst om noget, var det morgen.
- Hvem er Bonnie? - Min lille datter.
- Hvor gammel er hun? - Fire og et halvt.
- Dit eneste barn? - Ja, sir.
- Jeg mistede et barn for fire måneder siden. - Jaså.
Kan du slet ikke huske, hvad der skete?
Hvor du var, eller hvad du lavede, mellem du legede i baghaven
og den næste morgen?
Nej, det kan jeg ikke.
Var du hjemme på det tidspunkt?
Jeg var der, frajeg kom hjem fra arbejde.
Jeg så ikke stor forskel på hende.
Så du nogen forskel?
lkke rigtig. Ikke noget, man kan sige var særlig anderledes.
I adskillige uger blev mrs White hjulpet meget af psykiatrisk behandling.
Hun fik hovedpine mindre ofte, og de var ikke så slemme.
Hun mistede ikke bevidstheden mere - ikke så vidt hun vidste.
Men næsten et år senere
viste flere ting, at hun omgående havde brug for hjælp.
Den første alarm lød ved middagstid en forårsdag i 1952.
Er der nogen hjemme?
Jeg skal lige hænge vasketøj op.
- Hvor er Bonnie? - Her erjeg.
- Hej, snuske. - Jeg har mors sko på.
Mor giver dig smæk, hvis hun ser det.
Den gør ondt.
- Hvor fik du dem fra? - De er mors.
- Hvor fik hun dem fra? - Postbuddet kom med dem og kjolerne.
- Hvilke kjoler? - På sengen.
Evie?
Nej, lad være. Mor sagde, jeg måtte gå med dem.
Hvad er meningen?
Købte du det ikke?
Hvad mener du med det? Gjorde du ikke det?
Nej, det troede jeg, du gjorde. Det var sødt, men jeg...
Den har dit navn på.
Jeg ville ikke købe sådan noget, Ralph.
- 218 dollars. - Ja, det er alt for dyrt.
Hvor fik de dit navn fra?
Jeg troede, du gjorde det. Altså at du købte det.
Jeg ville bede dig tage det tilbage, fordi jeg vidste, det var for dyrt.
I høj grad. Der skræmte du mig i et øjeblik.
De må have lavet en fejl.
Jeg ringer til dem.
- Er det Beehive Store? - Ja, sir. Kan jeg hjælpe?
- Er det miss Effie? - Hvem er det?
Det er Ralph White.
Jeg troede, du og Evie ville være på vej til Hollywood nu
med alle de ting, Evie købte.
Du burde være stolt af, hvordan hun ser ud i de kjoler. Især den lilla.
Jeg vil bytte dem alle i eftermiddag.
- Kom ind, skat, og vask dine hænder. - Sig, hun ikke skal komme endnu.
- Hvad er der i vejen? - Sig, jeg kalder på hende.
Lige meget. Jeg kalder, når vi er klar.
Luk døren.
Skynd dig.
Kom her.
Gider du komme her?
Jeg har lyst til at lange dig en.
- Hvad sagde de? - Hvor dum tror du, atjeg er?
Jeg ved ikke, hvad du taler om.
Tror du, jeg ville lade dig slippe af sted med det? 218 dask.
- Jeg købte det ikke. - Er miss Effie Blandford en løgner?
- Sagde hun, jeg købte det? - Ja.
Det kan jeg ikke forstå.
Prøvede du ikke de kjoler på?
Jeg har ikke været i Beehive i månedsvis.
Nogle gange ved jeg ikke, om du er skør, eller om du tror, jeg er.
Vil de tage dem tilbage? Jeg folder dem sammen.
- Jeg gør det. - Lad mig.
Du hørte mig. Jeg gør det.
Jeg er sulten.
Alt er helt i orden, skat.
Det er okay. Det skal nok gå.
Rejs dig ikke op.
Jeg myrder dig, hvis du rejser dig op.
- Jeg gjorde det ikke. - Jeg så hende.
Jeg gjorde det ikke.
Hvordan kan hun sige det, nårjeg så hende med mine egne øjne?
- Du kan nok ikke huske det. - Jeg gjorde det ikke.
- Og du købte ikke tøjet? - Jeg ville aldrig gøre Bonnie fortræd.
Hvorfor ville Ralph sige det, hvis det ikke er sandt?
- Jeg elsker hende for højt. - Du ville ikke komme hjem sidste måned.
Hun tog til Atlanta og ville ikke komme hjem, fordi hun morede sig herligt.
Dajeg ville hente hende, sagde hun, hun aldrig ville komme hjem.
- Hvor højt elskede du hende der? - Lad mig tale med hende alene.
Hun ville ikke komme hjem til mig eller Bonnie.
Det tager kun et øjeblik.
Du svarede ikke på mit spørgsmål.
Det passer ikke, hvad han sagde.
Hvad passer ikke?
- Jeg har ikke været i Atlanta i et års tid. - Det er det, jeg mener.
Hvorfor tror du, han siger sådan noget, hvis det ikke er sandt?
- Det ved jeg ikke. - Han må have en grund til det.
- Ja, det vil jeg tro. - Har du tænkt over, hvad den kan være?
- Jeg har tænkt på en. - Hvad?
Måske vil han fjerne Bonnie fra mig.
- Mener du, han vil skilles? - Nej, måske ikke.
Måske kan han få mig til at tro, jeg er ved at blive skør.
- Er det, hvad han prøver at gøre? - Hvad kan det ellers være?
- Erjeg? - Det serjeg ingen beviser på.
- Men du er ikke sikker. - Jeg kan ikke være sikker på noget så hurtigt.
At du får anfald af amnesi betyder ikke, du er ved at blive skør.
Det nytter ikke.
Det erjeg. Du vil ikke sige det, men jeg ved det.
Hvordan ved du det?
Fordi jeg også hører stemmer nu.
Hvilke stemmer?
Bare en stemme. Det er, hvad det betyder, ikke?
- Hvor længe har det stået på? - I månedsvis.
Hvorfor fortalte du mig det ikke før?
Hvad siger den stemme til dig?
Hun siger, jeg skal gøre ting.
En kvindes stemme? Kan du genkende den?
Nej, sir.
Den lyder bekendt nogle gange, men jeg kan ikke genkende den.
Hvad siger stemmen, du skal gøre?
Ting som at forlade Ralph, tage Bonnie og stikke af.
Alle mulige rædsomme ting.
Det er, hvad det betyder, ikke?
Nej, ikke i dit tilfælde.
- Det er, hvad alle siger. - I de fleste tilfælde ville de have ret.
Det er en alvorlig manifestation at høre stemmer.
Men forskellen i dit tilfælde er: du blev skræmt af denne stemme,
fordi du ved, den er et symptom på sygdom.
Folk, der er ved at gå fra forstanden,
synes ikke, der er noget sært i at høre stemmer.
De formoder, det er et ekstra privilegium, de nyder godt af,
såsom en personlig radiomodtager eller indbygget radar.
Hvad, hvis det nogle gange lyder som min egen stemme?
Din egen stemme?
- Det gør ingen forskel. - Jo, det gør.
Du vil bare ikke sige det, men det betyder...
Har du det bedre nu?
Jeg har det fint.
- Hvad var det? Hovedpine? - Nej, jeg havde ikke hovedpine.
Hun havde, men ikke jeg.
- "Hun"? - Sikke et pænt kontor.
Hun får altid hovedpine, nårjeg vil komme ud.
Jeg synes, hun er en tåbe, gør du ikke?
- Hvem taler du om? - Eve White.
Det er strømperne. De er af nylon, som jeg er allergisk over for.
Jeg tager dem af. Det gør ikke noget, vel?
Gør, som du vil.
Du må hellere vende dig om. Du er sød, men så godt kenderjeg dig heller ikke.
Men måske en anden dag.
- Kan du lide at danse? - Nogle gange.
Vil du gerne ud og danse med mig? Du kan vende dig om nu.
- Er du ikke Eve White? - Bestemt ikke.
Måske en aften denne uge. Sig til din kone, du skal se en patient.
- Og gøre hvad? - Tage ud og danse.
Du er garanteret en god danser.
Det er min kone vist ikke enig i.
Hvis du ikke er Eve White, hvem er du så?
Prøver du nu på at narre mig?
Det virker mere, som om du prøver at narre mig.
Jeg er Eve Black. Det ved du godt.
- Var det dit pigenavn? - Det er stadig mit navn.
Jeg har aldrig været gift. Det er for langt ude at blive gift.
- Hvad med Ralph? - Ville jeg gifte mig med sådan en nar?
Er Bonnie ikke dit barn?
lkke nårjeg er ved mine fulde fem.
Sikke nogle tykke bøger.
Virker den radio?
Du har en bagdør. Vi kunne komme ud, uden han så det.
- Vil du undskylde mig? - Du siger det ikke til ham, vel?
Jeg er straks tilbage. Vent her.
Det er for højt.
Jeg er straks tilbage.
Er det hende?
- Har du set en med personlighedsspaltning? - Nej.
- Ville du genkende en, hvis du så en? - Det erjeg ikke sikker på.
Men jeg vil vædde med, jeg kan gennemskue en bedrager.
- Hvem mistænker du? - Mrs Eve White.
- Den triste lille kvinde? - Lige præcis.
Er alting i orden?
Hej. Du har taget din ven med.
- Må jeg slukke for den? - Ja. Skræmte jeg dig?
- Kan du huske dr. Day? - Javist.
- Goddag, mrs White. - Det er noget, du tror.
- Det er miss Eve Black, doktor. - Goddag, miss Black.
- Er det i orden, vi begge er her? - Jo flere, jo bedre.
Du siger, at du ikke er mrs White nu?
Vil du høre det igen? Jeg er ikke mrs White. Mit navn er Eve Black.
- Hvordan kan du huske, du har mødt mig? - Jeg ved alt, hvad der sker for hende.
Hun ved intet om mig, men jeg ved alt om hende.
Alt, hvad jeg vil vide.
Nogle ting erjeg ikke interesseret i, såsom den jubelnar derude.
Hun taler om mr White.
Og sagen er, at hun ikke holder af ham.
Det bilder hun sig ind, fordi hun tror, at hun skal. Jeg sagde, hvad hun skulle gøre.
- Hvad sagde du? - Forlad det fæhoved.
Tag ungen og skrid. Hvad kan han gøre ved det?
- Hvordan sagde du det? - Jeg råbte ad hende.
Jeg ved ikke, om hun hørte mig, men jeg råbte højt.
Men jeg skal gøre livet svært for ham.
Jeg vil ikke tilbringe resten af livet med den skiderik.
Er Bonnie ikke dit barn?
Hvordan kan jeg have et barn, hvis jeg ikke er gift?
Prøver du at hentyde noget'?
- Har Ralph aldrig elsket med dig? - Det kunne han lige prøve på.
Hvor var du, da Bonnie blev født?
Det er vist dit problem, doktor, ikke mit.
- Har du ingen blæsere? Her er varmt. - Hvordan vil du gøre livet svært for Ralph?
- Vil du virkelig gerne vide det? - Ja.
Jeg kommer ud og bliver ude.
- Har du optrådt på teatret? - Ikke ligefrem på teatret.
Men jeg har sunget i mange natklubber.
- Hvor? - På den anden side af floden.
- Big Apple. Har du været der? - Nej, det harjeg ikke.
De er vilde med mig. Hver gang jeg går derind, beder de mig om at synge.
Men jeg skal være i det rette humør.
- Hvilket slags humør? - Jeg skal have et par drinks først.
Kan du komme ud, som du kalder det, når du vil?
Nej. Bare jeg kunne. Nogle gange kan jeg, men ikke altid.
Det er blevet nemmere. Hun bliver svagere, og jeg bliver stærkere.
En af disse dage vil jeg komme ud og blive ude, bare vent og se.
Kan du gå ind igen, når du vil?
Ja. Ved I, hvad jeg gjorde en aften?
Ralph skulle til Savannah, så jeg tog hen på Big Apple og fik en lille fjer på.
Ved I, hvad jeg gjorde næste morgen? Jeg lod hende få tømmermænd.
- Det er fup. - I skulle have set hendes ansigt.
Jeg er ked af at sige det, men jeg...
Goddag, doktor.
Den 17. maj, 1952,
blev mrs White indlagt på den psykiatriske afdeling af University Hospital
til observation og behandling.
Den første uge var hendes opførelse fremragende. Der var intet underligt ved den.
Men dr. Luther kunne ikke beslutte, hvornår eller om
han skulle fortælle hende om den personlighed, hun havde undertrykt.
"Kærligheden tog Tidens glas, og lagde det i hans glødende hænder;
Hver øjeblik skælvede let og blev afspejlet i gyldent sand."
"Kærligheden tog Livets harpe og ramte alle akkorderne med vælde;
Ramte Selvets akkord, der skælvende gled ud af syne som musik."
Det er smukt. Jeg har aldrig hørt det før.
Jeg forstår ikke, hvad det betyder. Jeg holder af at læse det.
- Det behøver ikke betyde noget bestemt. - Godmorgen.
Vil du gerne læse det her?
"Kære, skønne Død..."
Godmorgen, doktor.
Hvordan går det?
- Jeg har det meget bedre. - Hun ser også bedre ud, synes du ikke?
- Det gør hun virkelig. - Vi ses senere.
- Jeg er på kontoret. - Tak, Lenny.
- Har du hørt fra Ralph? - Han kom i et par minutter i går.
- Hvad med Bonnie? - Hun er hos mine forældre.
Sig mig en ting.
Vil du sige, at dit ægteskab sådan generelt
har været lykkeligt?
Nej, sir.
Noget af det, men ikke generelt.
Elsker du ikke Ralph?
Jo, sir.
Hvorfor mener du så, det ikke har været et lykkeligt ægteskab?
Det ved jeg ikke.
Jeg har ikke været i stand til at gøre ham lykkelig.
Jeg ved ikke, hvad det er, jeg gør, der irriterer ham så meget.
Sig mig en anden ting.
Har du nogensinde haft følelsen af, at der et sted dybt inde i dig
måske er nogen, du ikke kan nå,
men alligevel ved du, at personen er der?
Nej, sir.
Jeg ved ikke, hvad du taler om.
Godnat.
Kom her et øjeblik.
Kom nu. Jeg bider ikke.
- Har du en cigaret? - Ja.
- Tak. - Ingen årsag.
- Kom indenfor et øjeblik. - Nej, du kender reglerne.
Kom nu.
Jeg har et digt til dig.
Kom nu.
Jeg kan ikke blive særlig længe.
Det er et frækt vers.
Kylling.
- Dr. Luther? - Ja?
- Angående mrs White... - Ja?
Den dame er meget sundere, end du tror.
Kan du kontrollere din fremkomst?
- Hvad? - Du skal ikke komme ud, selv hvis du kan.
Jeg er træt af at være her.
- En galeanstalt. - Nej, et hospital.
Du ser ingen tremmer eller noget i den stil, vel?
Er hun skør?
Nej, men du kan gøre hende skør, hvis du ikke opfører dig pænt.
Hvorfor? Jeg har intet med det at gøre.
Jeg har intet med hende at gøre.
Du spilder din tid. Jeg er læge.
Du er sød, ved du det?
Hvorfor går vi to ikke ud og morer os? Jeg kan tage en smart kjole på.
Vil du lukkes inde sådan et sted her resten af livet?
Et sted med tremmer?
- Hvad mener du? - Hvis du skaber nogle problemer,
bliver mrs White erklæret for sindssyg, men I vil begge blive låst inde.
Hvorfor, hvis jeg er normal?
I bliver ikke underinddelt af nogen ret eller komité, jeg har hørt om.
Du følger med mrs White. Selv til et psykiatrisk hospital.
Et psykiatrisk hospital med låste døre, tremmer og spændejakker. Forstået?
Det trorjeg.
Det håberjeg også. For så ville det være forbi for dig.
Så var det slut med dans, drinks og hele molevitten.
For evigt.
Selv hvis jeg ikke kommer ud, hvad vil du så gøre ved det?
Det ved jeg ikke.
Ingen ved meget om det, for der har ikke været mange tilfælde.
Til at begynde med vil jeg fortælle Eve White om dig.
Hvorfor vil du gøre det?
- Vil du ikke have det? - Vil det ikke forurolige hende?
Jeg troede, du var ligeglad med hende.
Det erjeg også.
Hvis hun bliver mere foruroliget, bliver hun så ikke skør?
Det er desværre en mulighed, men det er en risiko, som vi må løbe.
Hvis vi skal genforene de to personligheder,
er det første logiske trin at præsentere dem for hinanden.
Præsentere dem?
Du er altså morsom.
Jeg behøver ikke tage meget på. Lad os gå ud og more os.
Jeg forstår ikke...
Jeg fik et mere, ikke?
Et lille et.
Jeg håbede...
Jeg må hellere forklare dig situationen, så godtjeg kan.
Har du hørt om personlighedsspaltning?
Nu skulle dr. Luther bare forklare situationen til Ralph.
- Goddag. - Godmorgen, sir.
- Hvordan har Evie det? - Meget bedre.
- Har du fundet ud af, hvad der er galt? - Det er det, jeg ville tale med dig om.
Det er et usædvanligt tilfælde. Yderst sjældent i psykiatriens historie.
Det må jeg nok sige.
Mrs Whites problem er, hvad der hedder personlighedsspaltning.
- Ja, sir. - Har du hørt om det?
- Nej, det harjeg aldrig. - Der sker følgende:
På et tidspunkt før i tiden, sikkert da hun var en lille pige,
blev hendes personlighed delt
til to forskellige personligheder.
Som følge deraf er hun to forskellige kvinder,
der er fuldstændig forskellige.
For at være mere præcis -
pigen, du giftede dig med, Bonnies mor, den søde, stille pige, du forelskede dig i,
det er en af kvinderne.
Den anden er den, der skræmte Bonnie,
der købte alt det tøj og skændtes med dig i Atlanta.
Og du ved nok de hovedpiner og anfald?
Det var, da den anden kvinde, hende, der kalder sig for Eve Black,
prøvede at komme ud.
Ud hvorfra?
Ud af kroppen. Din kones krop.
Det må jeg nok sige.
Men du skal forstå, at det er en psykisk lidelse.
Hun foregiver ingenting.
Hun kan ikke gøre for det.
Men det betyder ikke, hun er psykotisk.
Skør.
Forstår du det?
Nej, sir.
Lad mig se, om jeg kan formulere det anderledes.
For det første har ingen defineret personligheden som en psykopatologisk...
- Du må hellere komme med mig. - Ja, sir.
Kom ind.
- Du har selskab her til morgen. - Hej, skat.
- Hvordan har Bonnie det? - Fint.
Jeg bad Ralph om at komme, så jeg kunne forklare situationen.
Så han forstår det, når du kommer hjem.
Du ved godt, hvem han er, ikke?
- Mener du Ralph? - Hvem er han?
Han er min mand.
Og du er mor til hans barn, ikke?
Selvfølgelig.
- Er du mrs White? Er det dit navn? - Ja, sir.
Okay, må jeg nu tale med Eve Black?
Selvfølgelig.
- Pokkers også. - Ved du, hvem det er?
- I høj grad. - Lige et øjeblik.
Din mand?
Jeg har fortalt dig utallige gange, atjeg ikke har en mand.
Hvis jeg skulle have en, ville det ikke være en taber som ham.
- Hvorfor fortalte du ham det? - Er Bonnie ikke dit barn?
- Hun er hendes, og du ved det. - Jeg har lyst til at stikke dig en flad.
- Du kan lige prøve. - Mig narrer du ikke.
Bliv ikke vred. Tal med hende og betragt hende.
Bliv ikke ophidset, men vær behersket.
Må jeg tale med mrs White?
Ja, klart. Og bring mig ikke frem, mens det nokkefår er her.
- Gikjeg ud igen? - Kun i et kort øjeblik.
Jeg sagde, jeg ikke ville tale med ham igen.
Efter hun havde været på hospitalet i to uger, var dr. Luther og dr. Day sikre på,
at uanset om hun var Eve White eller Eve Black,
så ville hun ikke skade sig selv eller andre.
Den 30. maj, 1952, udskrev de hende.
I de to uger havde Ralph efterladt Bonnie hos bedsteforældrene
og havde fundet sig et bedre job i Jacksonville, Florida.
Men mrs White skulle ikke med ham.
På dr. Luthers opfordring besluttede hun at blive i byen på et lejet værelse
for yderligere og mere regelmæssig behandling.
Denne beslutning medførte en adskillelse, der ville få uventede konsekvenser.
Jeg må hellere komme af sted.
- Undskyld. - Det er i orden. Du kan ikke gøre for det.
At ødelægge alting på denne måde.
Han kan gøre dig rask, ikke?
- Det håberjeg. - Sagde han ikke det?
- Nej. - Sagde han ikke noget?
Han sagde, han ville gøre sit bedste. Det er det eneste, han kunne gøre.
- Måske. - Det trorjeg, han vil, skat.
De kan ikke lide at love for meget.
- Tror du det? - Du ved, hvordan nogle af dem er.
De gør et stort nummer ud af det, så de tager sig bedre ud, når de løser problemet.
Men jeg kommer søreme til at savne Bonnie.
Hun har det fint. Dine forældre tager sig af hende.
Hende skal du ikke bekymre dig om.
Hvis jeg ikke bliver rask, serjeg hende måske aldrig igen.
Hold op. Selvfølgelig ser du hende igen, og du bliver også rask.
Du er ikke rigtig skør. Det sagde han selv.
Jeg spurgte ham i al fortrolighed, og han sagde nej.
Der er intet i vejen med dig bortset fra den personlighedsspaltning.
Og det betyder ikke, du er skør. Det fortalte han mig selv.
Holder du op med at bekymre dig?
- Jeg vil prøve. - Gør det, så skal det nok gå.
Farvel, skat.
- Jeg sender dig flere penge på lørdag. - Det behøves ikke. Jeg finder etjob.
Det ville være en hjælp, men jeg sender nogle penge.
Pas godt på dig selv, hører du?
- Jeg har lyst til at synge. - Hvorfor gør du det ikke?
Okay.
Kender du "Hold Me"?
Det kan du tro, smukke. Fyre...
- Tilbage, store krabat. - En, to...
Øjeblik. Jeg glemte mine sko.
Tak.
- Lad os komme ud. - Nej, jeg vil have en drink.
- Jeg køber en flaske på vejen. - På vej hvorhen?
- Hvad med en ordentlig stor drink? - Kom. Jeg finder et sted.
Hvad taler du om? Her er da fint.
Jeg skal være på basen klokken et. Kom nu.
Er du sindssyg? Jeg går ingen steder med dig. Jeg ved ikke, hvad du taler om.
- Jeg købte ikke alle de drinks for ingenting. - Jeg går med dig en anden gang.
Gå med mig nu, hvis du ikke vil have noget af det.
Hold op. Det gør ondt. Slip mig.
- Kan du se, hvad jeg mener? - Det gjorde ondt. Det kan jeg ikke lide.
Ved du, hvor meget harjeg brugt allerede? Otte dask.
Nårjeg bruger det på en pige, gårjeg ikke bare hjem med morgenavisen.
Så lad os ikke diskutere det mere.
Hvad er der i vejen med dig?
Hvad er det her for noget?
Måske er hun syg.
Hør her, skat, jeg...
Vorherre bevares.
Vi savnede dig i søndags. Hvor var du?
- Jeg tog op for at besøge Bonnie. - Hun var sikkert glad for at se dig.
- Hvorfor sagde du ikke, at du kom? - Jeg ville overraske dig.
- Mr Fox, vil du have os undskyldt? - Selvfølgelig.
Sid ned.
Ved du, hvorforjeg kom herop? Du skal komme tilbage med mig.
- Jeg kan ikke. Jeg er ikke rask endnu. - Hvem siger det?
Dr. Luther. Jeg ved, det er sandt.
Jeg tror, det er værre nu.
Er det ham, der sagde, du skulle tage på Big Apple hver aften?
Det er det, jeg mener. Jeg vidste det ikke.
Troede du ikke, jeg ville finde ud af det?
- Jeg vidste det altså ikke. - Du vidste nok til at drikke dig fuld.
Det var du rask nok til. En fyr, jeg kender, så dig der to gange.
Du førte dig frem og dansede og hev op i kjolen.
Dr. Luther har forklaret dig det. Han viste dig det. Det sagde du.
Jeg ved ikke, hvem der er en bedrager, dig eller ham - men en afjer er.
Jeg har spurgt mig for. Jeg spurgte to læger.
De sagde, at nogen måtte være en bedrager.
Men det forekommer. Tro mig.
Så lad det forekomme i Jacksonville. Hvor er dine tasker? Kom så.
Hvis jeg ikke checker ud af mit motel inden ti, skal jeg betale mere.
Jeg vil ikke rejse, førjeg er rask, og ikke førjeg har Bonnie med.
Vi henter Bonnie og tager hende med.
Jeg vil ikke være alene med hende, førjeg er rask.
- Hvad mener du med det? - Hun ville gøre Bonnie fortræd.
Hold nu op. Jeg vil ikke høre mere om det.
Hvorfor taler du ikke med dr. Luther i et øjeblik?
- Nej, jeg har talt med to almindelige læger. - Jeg tager ikke med.
Ved du, hvad du har brug for? En god gang tæsk.
- Jeg vil tæske det skøre ud af dig. - Jeg tager ikke med og dermed basta.
Du ville hellere blive her og gå på Big Apple.
Ikke før dr. Luther siger, jeg kan rejse.
Og hvis jeg ikke vil have dig til den tid?
Jeg kan ikke rejse, førjeg er rask.
- Vil du ikke se Bonnie igen? - Nej, ikke førjeg er rask.
Jeg ville ikke regne med det, hvis jeg var dig.
Hvis du tror, jeg vil have, folk griner af mig, tager du fejl.
Var du skør, var det noget andet. Men ikke denne spaltnings-ting.
Hvis du ikke kommer med mig nu, så er det slut, forstår du det?
Jeg kan ikke gøre for det.
Hvis det er, hvad du vil.
Kom ind.
Hvor fik du den kjole fra?
Kan du lide den?
- Købte du den selv? - Se, den har et flot skørt.
- Jeg har aldrig set den kjole før. - Det er, fordi du har været væk.
- Hvorfor laver du ikke en drink til mig? - Det kan ikke være dit alvor.
Vil du ikke give mig en?
Jeg har aldrig set dig drikke før.
Der er mange ting, du aldrig har set mig gøre. Det betyder ikke, jeg ikke gør dem.
Vil du lave en til mig eller ej?
Du virker ikke glad for at se mig efter at være taget den lange vej.
Ufortyndet.
- Mig narrer du ikke. - Jeg ved ikke, hvad du mener.
- Jeg ved, hvad du prøver at gøre. - Hvad?
Du prøver at få mig til at tro, du er hende den anden.
- Hvilken anden? - Du ved, hvad jeg mener.
Kan du ikke engang genkende din egen kone, når du ser hende?
Du er ikke Evie.
Tror du ikke?
Jeg har aldrig set Evie gøre sådan noget.
- Kan du ikke lide det? - Det kommer ikke sagen ved.
Kom her.
Kom. Sid ned.
Kom nu. Jeg bider ikke.
Du ser rigtig sød ud.
- Hvad er du ude på? - Jeg er ikke ude på noget.
Jeg sagde bare, du så sød ud. Er der noget galt i det?
- Nej, men jeg... - Jeg var ellers ikke vild med dig.
Men du må have oppet dig, for du ser søreme sød ud nu.
Er du virkelig?
Virkelig hvad?
Jeg har aldrig set noget lignende i hele mit liv.
Du er ikke sur, vel?
Nej, det trorjeg ikke.
Ved du, hvad du burde gøre?
Hvad?
Du burde spørge, om jeg vil tage til Jacksonville med dig.
- Det trorjeg ikke. - Du spurgte hende.
- Jeg ved ikke, om det er det samme. - Du ville have, hun tog med dig, ikke?
Du gør hurtigere tilnærmelser, end jeg troede. Jeg sladrer til din kone.
Hvad mener du? Du er min kone.
Det sagde du ikke for et øjeblik siden.
Vil du virkelig tage med mig?
- Måske. Men jeg kan ikke i aften. - Hvorfor ikke?
Jeg har ikke noget at tage på til Jacksonville.
- Vi kunne hente nogle ting. - De gamle klude?
Det er den eneste pæne kjole, jeg har.
Den er lidt gammel.
Jeg kan ikke tage til Jacksonville med én kjole, selv hvis den var ny.
- Tager du med, hvis jeg køber en kjole? - Måske. Hvis den er flot.
- Vil du tage med nu? - Butikkerne er ikke åbne.
- Stoler du ikke på mig? - Jo, men jeg vil have kjolen først.
- Giv mig et lille kys. - Betyder det, du køber noget til mig?
- Det sagde jeg jo, ikke? - Okay. Bare et lille et.
Kalder du det et lille et?
- Hvad? - Kom her.
Vi må hellere komme af sted, synes du ikke?
Jeg venter på dig i bilen.
Tag dig ikke for god tid.
Vil du ikke sidde tæt på mig?
lkke før du køber noget pænt til mig.
Du behøvede ikke vente oppe på mig.
Luk døren.
Jeg dansede bare.
Kom her.
Du er ikke sur, vel?
Åh, gud.
Vi må ikke narre os selv. Det går ned ad bakke.
Hendes tilstand er værre, end da hun kom for to år siden.
- Mener du skilsmissen? - Nej, det er mere end det.
Jeg tror ikke, at skilsmissen påvirkede hende særlig meget.
Bonnie er den eneste, hun tænker på - ikke Ralph eller ægteskab.
Og det er den nedslående del.
Hverken Eve Black eller mrs White er en tilfredsstillende løsning.
Ingen af dem er kvalificeret til at udfylde rollen som hustru, mor,
eller som en ansvarsfuld person.
Det ville være en katastrofe, hvis en af dem tog over. Der er ingen løsning.
Hvad angår minder, tidlig barndom, barndom...
Måske skulle jeg sige barndomme - hun siger, hun er kommet ud, siden hun var seks.
...en tom, næsten for normal historie.
- Nogle patienter er så ubetænksomme. - Ganske givet.
Hvis blot hun havde haft en chokerende oplevelse som barn.
Noget rædsomt, hun så på loftet.
- Ja? - Miss Black er her.
Sig, jeg er fint klædt på for hans skyld.
Hun har klædt sig fint på for dig. Meget køn, med blomster i håret.
- Selveste miss Eve Black. - Vil du prøve hypnose igen?
Mener du at prøve i blinde?
- Goddag. - Begge læger.
Vil du beskytte ham imod mig?
Det trorjeg ikke, han ønsker, sådan som du ser ud.
Du ser temmelig godt ud selv, at du ved det.
Hun er din patient. Jeg er for gammel til den slags.
Han kan se så sød ud, synes du ikke?
Han er vidunderlig. Kom indenfor.
Måske kan jeg bedre lide ham end dig.
- Hvad er meningen? - Jeg ville ikke lade hende komme tilbage.
- Hvorfor ikke? - Der er noget galt.
- Tror du det? - Hun prøvede at begå selvmord i aftes.
Der er noget galt et sted.
- Hvordan gjorde hun det? - Med et barberblad.
Hun er langt nede, og dajeg forstod, hvad hun var ude på, blev jeg bange.
Hvis nogen ikke stoppede hende, ville jeg også gå bort.
- Fortsæt. - Der var ingen andre end mig.
Hun gik ud på badeværelset og låste døren... Se.
Hun skar en flænge, så kom jeg ud og fik hende til at smide barberbladet,
og jeg tog det og smed det væk. Men det var tæt på.
- Tror du, at hun mente alvor? - Det ved jeg. Det ville jeg ikke have gjort.
Jeg ville skræmme folk eller narre dem, men jeg ville ikke gå så langt.
- Jeg forstår. - Men hun mente alvor.
Hun havde begået selvmord, hvis jeg ikke havde stoppet hende.
Da du sagde, der var noget galt et sted,
mente du så noget mere end forsøget på selvmord?
- Ja, i høj grad. - Hvad?
Nu fårjeg også anfald af hukommelsestab.
Intervaller, hvor du ikke kan huske, hvad der er sket?
Og det skræmmer mig.
- Må jeg tale med mrs White? - Selvfølgelig.
Eve Black siger, du er meget langt nede.
Ja, det varjeg.
Vil du ikke nok gå under hypnose igen?
Jo, hvis du synes.
Okay. Slap af.
Fuldstændig.
Nårjeg har talt til tre, vil du være i dyb hypnose.
Forstår du det? Godt.
En...
Dine øjenlåg bliver meget tunge.
Meget tunge.
To...
Slap af.
Tre.
Hvem er du?
Hvem tror du?
Det anerjeg ikke.
Må jeg spørge, hvem du er?
Det ved jeg heller ikke.
- Vil du have mig undskyldt et øjeblik? - Naturligvis.
Hvordan har dit hjerte det? Kan du klare en mere?
- Det kan du ikke mene. - Kom.
- Kan du huske dr. Day? - Goddag.
- Så du må være doktor... - Luther.
- Ja, det skulle jeg have vidst. - Har du hørt om mig?
- Ja, gennem Eve White og Eve Black. - Forhåbentlig ikke dårlige ting.
Tværtimod. De synes begge godt om dig.
Skal vi nu forstå?
Det er lidt ejendommeligt, men skal vi nu forstå, at du ikke længere er mrs White?
- Det erjeg ikke. - Eller Eve Black?
- Nej. - Må jeg spørge, hvad du hedder?
Det ved jeg ikke.
Du kender mrs White og miss Black, ikke?
Jeg kender dem på en måde. Jeg tror ikke, jeg kender dem godt.
Men du ved, at de...
Ja, det forstårjeg godt.
Det er temmelig uoverskueligt, ikke sandt?
Sådan kan man med rette beskrive situationen.
Og den lader til at forværres med tiden.
- Bare jeg forstod det bedre. - Hvor længe...?
Det er ikke nemt at spørge om uden at lyde som en idiot,
men hvor længe har du eksisteret?
Det ved jeg ikke. Men ikke særlig længe, trorjeg.
- Hvad ved du om mrs White? - Hvad med Jane?
- Jane hvem? - Som mit navn. Jane.
Hvorfor Jane?
Hvorfor ikke?
Nu havde dr. Luther tre ufuldendte personligheder,
der komplicerede hans søgen efter den stabile og helstøbte kvinde,
og alle sammen fortsatte med at leve deres egne liv.
Hvem skal det være? Den overstadige og uansvarlige dulle?
Hold så op.
- Jeg kender ikke engang dit fornavn. - Ernie.
Den underkuede hustru?
Hill Brothers. Ja, sir, et øjeblik.
Tak, fordi De ventede.
Hvad? Bare vær tålmodig. Jeg skal nok finde hende.
Lad mig gennemskue, hvem det er.
Sådan? Hvad? Hvem er du?
Skat, du er ikke den rette. Nej, læg røret på, du er ikke...
Jeg er ligeglad med, hvem du er. Skrub af, fister.
Eller den flinke unge dame uden hukommelse?
Hvad havde naturen tænkt sig, at denne kvinde skulle være?
- Ikke endnu, Janie. - Hvad nytter det, Earl?
Du sagde, at du elskede mig, ikke?
Jo, jeg gjorde.
Er det rimelig at sige det, men at du ikke kan gifte dig med mig uden at sige hvorfor?
- Jeg kan ikke. Jeg ved, det ikke er fair. - Hvad er der, skat?
Jeg lader dig ikke slippe af sted med det. Du skal fortælle mig det.
Lad være med at spørge mig om mere.
Undskyld, det erjeg nødt til.
Jeg kan ikke glemme dig uden at vide, hvad der er i vejen.
Okay, så fortællerjeg det.
Læste du i avisen for en måneds tid siden om en sag om personlighedsspaltning?
En kvinde, der har tre personligheder?
- I The Chronicle? - Ja, lige præcis.
- Ja. Hvad med det? - Jeg er den kvinde.
Er du...?
Det stemmer.
Men du lyder okay.
- Gørjeg? - Du lyder helt normal.
Måske, men det gør de andre to ikke.
De andre to?
Ja, der er to mere, og de er anderledes end mig.
Og jeg ved aldrig, hvornår de kommer ud.
Tak skæbne.
- Mere er der ikke at sige. - Det passer ikke.
- Kom nu. - Aldrig i livet.
Det skræmmer mig altså ikke.
Jeg føler nøjagtig det samme som før.
Jeg elsker dig lige så højt.
Måske endda mere.
Hvad det end er, kan vi klare det sammen.
Forstår du det ikke? Det er ikke det at gifte mig med dig.
Jeg kan ikke gifte mig med nogen.
Jeg er mentalt syg, og jeg kan aldrig gifte mig med nogen.
Om eftermiddagen den 17. september, 1953,
kom mrs White hen til kontoret til sin sædvanlige behandling
og døde der.
Hvordan har du det?
Jeg har det ikke særlig godt.
Lad os gå ind og tale om det, ikke?
Du ser træt ud.
Ja, jeg er meget træt.
Jeg er træt hele tiden.
Har den livlige miss Black holdt dig ude sent?
Ja, det trorjeg. Jeg er blevet mere glemsom end nogensinde.
Det kunne også være Jane.
Ja, sir. Det ved jeg godt.
Hvad synes du om Jane?
Fra, hvad du har fortalt mig,
håberjeg, at det er hende.
- Hende, der hvad? - Skal leve.
Er det, hvad du tror, der vil ske? At to afjer forsvinder?
Gør du ikke?
Det harjeg tænkt til tider.
Det er, hvad jeg tror.
Jeg tror, det bliver Jane.
Det håberjeg i det mindste.
Tog du op for at se Bonnie i søndags?
- Ja, sir. - Havde du det sjovt?
I et stykke tid.
Så mistede jeg bevidstheden.
Jeg kom tilbage, førjeg tog af sted.
Dajeg sagde farvel til Bonnie,
sagde hun, "Kom ikke tilbage på den anden måde, mor. Den måde kan jeg ikke lide."
Dajeg var deroppe i sidste måned, må hun være kommet ud,
og hun må være blevet sur på Bonnie og have slået hende.
Men så sagde hun, "Kom tilbage sådan, mor. Sådan som du er nu."
Jeg vidste, det må have været Jane, der kom ud under mit sidste anfald.
Og hun var sød ved Bonnie.
Men da far kørte mig ud af gården,
fikjeg en sær følelse af, atjeg aldrig ville se hende igen,
at det var sidste gang.
Jeg ville springe ned fra lastvognen og kramme hende.
Forsøge at forklare og fortælle hende...
Jeg ved ikke. Hvordan forklarer man det til en lille pige?
Hvordan får man hende til at forstå, at hendes mor aldrig kommer tilbage,
men derimod en kvinde, der ser ud som hende?
Hvorfor tror du, at du forsvinder?
Det er bare en følelse, jeg har.
Jeg har ikke noget imod det mere.
Jeg er ikke egnet til at passe hende.
Jeg er ikke egnet til noget. Det ved jeg.
Men hvis det er Jane...
Hvis hun bare forstår, hvor meget vores lille pige behøver kærlighed og forståelse,
så vil jeg ikke have noget imod at dø.
Hvis hun bare passer godt på hende for mig.
- Må jeg tale med Jane nu? - Ja, sir.
Godmorgen.
Det var mig, der kom ud i søndags.
Mens jeg var der, skete der noget ejendommeligt, du nok vil være interesseret i.
Hvad?
Nu skal du høre.
Bonnie og hendes mor spillede bold i baghaven.
Er du parat? Okay.
Nu kommer den.
- Flot. - Gør det igen.
Okay, nu kommer den.
- Se, den er under huset. - Jeg skal nok tage den, skat.
Vent her, skat. Mor henter den til dig.
Kan du se den?
Dajeg kom nedenunder huset, skete der noget sært.
Pludselig varjeg mindre.
Jeg var en lille pige under huset.
Jeg kunne lugte den friske jord som for længe siden.
Og "konge for en dag"-blomster. Dem er der ingen af nu.
Kan du stadig ikke huske noget fra din barndom?
- Nej, ikke at have været barn. - Tror du, Eve White kan huske det?
- Det anerjeg ikke. - Må jeg tale med hende?
Jane siger, at da hun kom ud deroppe i søndags,
spillede du bold med Bonnie,
bolden rullede under huset, og hun gik efter den.
Da hun kom nedenunder, havde hun en følelse af at være meget lille.
Et barn.
En sær og lidt skræmmende fornemmelse, som om hun havde været der før.
Det havde en vis betydning for hende.
Kan du huske en lignende oplevelse, fra dengang du var lille?
Nej, sir.
Vil du tænkte tilbage, til da du var fem, seks eller syv år gammel?
Nej, jeg kan ikke huske noget i den stil under huset.
Måske under hypnose? Har du noget imod det?
Nej, sir. Det er i orden.
Vær venlig at lukke øjnene. Slap af.
Du skal tænke tilbage, til da du var fem år gammel.
Bare en lille pige på gården.
En meget lille pige, der legede ved huset i baghaven.
Nogle gange leger du under huset, ikke?
Jo, sir.
Hentede du nogensinde en bold under huset?
- Det kan jeg ikke huske. - Var det mørkt under huset?
- Ja, meget mørkt. - Gjorde det dig bange?
Nej, sir.
Okay. Nu er du seks år.
Seks år gammel.
Du leger stadig ved huset. I baghaven.
Går du stadig under huset nogle gange?
Ja.
Kan du huske et bestemt tidspunkt,
hvor der skete dig noget, mens du var under huset?
Jeg vil ikke...
Røg en bold ind under huset?
Jeg vil have min kop...
Giv mig min blå porcelænskop.
Jeg vil have min kop.
Jeg vil ikke.
Jeg kan ikke lide alle de blomster. Jeg vil ikke.
Mor, jeg vil altså ikke. Der er for mange mennesker.
Mor, tving mig ikke til det.
Hvad gjorde du ved hende?
Hvad er du ude på?
Jeg er interesseret i noget, Jane fortalte mig om at være under din mors hus,
da du var omkring seks år gammel.
Det gjorde mrs White meget oprevet. Kan du huske, hvad det var?
- Jeg var ikke særlig opmærksom dengang. - Kom du ud dengang?
Kun nårjeg ville gøre noget, hun ikke ville.
Fortalte hun dig om alle de klø, hun fik for ting, hun ikke gjorde?
Hvad laver du herude nu? Jeg kaldte ikke på dig.
Jeg var nødt til det.
Kan du huske noget om en blå porcelænskop?
Det kan jeg ikke huske noget om. Hvor lang tid vil det fortsætte?
Indtil vi finder ud af, hvad problemet er.
- Hvor længe tror du, det vil være? - Det anerjeg ikke.
Ved du, hvad jeg tror?
Hvad?
Jeg har det ikke sjovt længere.
Du kommer stadig ud, ikke?
lkke som jeg plejede.
Er det Jane, der gør det ved mig?
Det ved jeg ikke. Hvad tror du?
Bare jeg vidste mere om hende.
Hvad vil du vide om hende?
Det er ikke, som det plejede at være,
dajeg vidste alt om Eve White, og hun ikke vidste noget om mig, og der ikke var andre.
Sådan kunne jeg lide det.
Det hele har ændret sig nu, ikke?
Nu er der Jane.
Kan du lide hende?
Ja, meget.
- Mere end mig? - Jeg kan ikke lide nogen mere end dig.
Du ville aldrig gå ud og more dig med mig, vel?
En psykiater kan ikke gå ud med en patient. Det strider imod reglerne.
Ville du gå ud med mig, hvis du ikke var læge?
Når som helst du ville give mig lov.
Ved hun alt om, hvad jeg laver?
Fortæller hun dig det?
Nårjeg spørger hende.
Om sergenten for eksempel?
- Ja, det fortalte hun. - Det er det, jeg mener.
- Der er altid nogen, der sladrer om en. - Du fortæller mig om mrs White.
Ja, men hun gør ikke noget.
Ved du hvad, doktor?
Hvad?
Kan du huske den røde kjole? Den nedringede?
Hvor kunne jeg glemme den?
Du skal have den.
En udringet kjole til mig?
Du skal have den, hvis der sker noget.
Hvad mener du med, hvis der sker noget?
Der er noget galt.
Jeg ved ikke, hvad det er, men der er noget galt.
Du tror aldrig, vi bliver raske, vel?
Selvfølgelig gørjeg det.
Det gørjeg ikke.
Jeg tror, vi alle sammen vil dø.
- Du troede ikke, jeg kunne græde, vel? - Det har du aldrig gjort før.
Jeg kan huske første gang, jeg så dig.
Du var den første, jeg præsenterede mig for. Den første, der kendte mig.
Du kunne lide den røde kjole, ikke?
Rigtig meget. Jeg synes, det er en smuk kjole.
Du skal have den.
Du er den eneste, der ved, hvad den har betydet for mig.
Jeg ved intet om, at der vil ske dig noget,
men jeg er vældig glad for kjolen.
Må jeg tale med Jane?
Selvfølgelig.
Farvel, doktor.
Farvel, Eve.
Hvad tror du, at hun mente?
Det ved jeg ikke.
Har du husket noget om den blå kop? Eller under huset?
Nej, mor. Tving mig ikke til det.
- Hvad skete der under huset? - Hun tvang mig til at kysse hende.
Jeg slår dig.
- Kom nu, du skal have tøj på. - Jeg kommer lige straks, mor.
Kom. Jeg vil ikke skulle derind efter dig. Kom øjeblikkeligt, hører du?
Du skal kysse bedstemor farvel. Så vil du ikke savne hende så meget, pusser.
Det ved du godt.
Tving mig ikke til det. Jeg vil ikke, far.
Skat, gør, hvad din mor siger.
Kom nu, giv hende til mig. Du skal bare kysse hende.
- Tving mig ikke. - Så vil du ikke savne hende så meget.
- Jeg vil ikke. - Du skal kysse hende farvel.
Kys hende farvel, så du ikke vil savne hende så meget.
Hun mente ikke noget ondt med det.
Sådan tænkte folk bare dengang.
Hvis man kyssede et dødt ansigt, ville man ikke savne dem så meget.
Andet var det ikke.
Tænker du meget over døden nu?
Nej.
Men...
"Livet er en by af forvildede gader,
og døden er markedspladsen, hvor de alle mødes."
Men en dag vil det ske.
Hvem skrev det digt?
- Var det ikke Shakespeare? - Hvor lærte du det?
I gymnasiet.
Mr Montgomery reciterede det for os en dag.
- Hvem var mr Montgomery? - Engelsklæreren.
Hvem var din første lærer? Din allerførste, da du begyndte i skolen?
Det var i Fortsville. Miss Bates.
I anden klasse?
Miss Bates i første klasse.
Miss Griffith i anden klasse.
Miss Stewart i tredje klasse.
Så flyttede vi til Richmond og fik miss Patterson i fjerde klasse.
Kan du huske dem alle sammen?
- Må jeg sige dem? - Værsgo.
I Richmond boede vi på Fifth Street.
237 Fifth Street.
Lige ved siden af familien Thompson.
Rick og Mary Lou Thompson.
Mr Thompson arbejdede forjernbanen og på maskinværkstedet.
Jeg kan huske, han tog os med for at se maskinerne en søndag.
Rick, Mary Lou, Florence og mig.
Florence er min kusine.
- Jeg kan huske. - Må jeg tale med mrs White?
Er det nødvendigt?
Hun er væk.
De er væk.
De er væk. Det er de. Begge to.
Der er ingen anden end mig.
Jeg ved det. Jeg kan mærke det.
Og jeg kan huske. Jeg kan huske alting.
Mor, far og Bonnie...
Jeg kan huske.
Det var i efteråret 1953.
Den 17. september, 1955,
modtog dr. Luther et anbefalet brev fra Richmond, Virginia.
"Kære dr. Luther,
Kan du huske, hvilken dag det er i dag?"
"Det er to år siden den dag på dit kontor,
og stadig ingen Eve White eller Eve Black."
"Derfor har vi besluttet, det er sikkert at have Bonnie hos os."
"Så vi er her alle, Earl, Bonnie og jeg, og vi tager hjem sammen."
Visiontext tekster: Charlotte Reeve
DANISH